Jaučiau Tavo rūpestį, norą padėti vaikui. Lb svarbu, kad iškart sureagavai į savižudybę, iškėlei klausimą ir įvertinus, riziką, pirmiausia kalbėjaisi apie saugią erdvę. Net iš pradžių sulaukusi ,,ne", kiek užmezgusi ryšį su vaiku vėl prie to grįžai. Ateityje esant tokiai aukštai savižudybės rizikai galima informuoti vaiką apie 112, paprašyti, kad nurodytų, kur yra. Nuolat kalbinai vaiką, rinkai informaciją, kas nutiko, kaip ji jaučiasi. Pasikalbėjote daugiau  apie prarastą vaikiną. Kai mergina saugi galima pasikalbėti apie pačią netektį: kaip seniai, kas ten nutiko, kaip sužinojo, kaip vyko laiduotuvės, ir, svarbiausia, kokie vaiko jausmai. Kalbėjai, kad savižudybė ne išeitis, tačiau svarbu daugiau ir aiškiau rodyti ambivalenciją: ,,sakai, kad nori mirti, tačiau vis dar yra ir ateities planų", ,,vien tai, kad skambini į VL, rodo, kad ieškai ir kitų išeičių" ir pan. Pabaigoje galima pabandyti susitarti, kad vaikas vėl paskambintų į VL ir vėliau. Tai buvo sunkus pokalbis, ačiū Tau.