Pokalbyje buvo daug nuoširdumo ir noro išgirsti vaiką. Davei daug erdvės vaikui išsikalbėti ir šiuo atveju tai labai tiko – tas kunkuliuojantis viduje pyktis po truputį rimo pokalbio eigoje. Puiku, kad net kelis kartus užakcentavai vaikui, kad niekas neturi teisės iš jo tyčiotis (taip pat būtų tikę dar ir nuimti nuo vaiko kaltę, ypatingai, kai jis kartojo “Ką aš jiems padariau?” “Ko jie prie manęs prisikniso?”). Ateityje patyčių temoje kviečiu prisiminti, kad labai vertinga patyrinėti vieną konkretų (geriausia – paskutinį įvykusį) atvejį: kaip viskas vyko? Kaip vaikas reagavo? Ką darė skriaudėjai? Kokie jausmai jam kilo patyčių metu? Kaip viskas baigėsi (ir kaip tuomet jautėsi)? Tai gali padėti ir mums geriau suprasti vaiką, ir vaikui susigaudyti savo emocijose bei jausmuose. Taip pat labai svarbu paminėti, kad ilgalaikių patyčių atveju yra reikalinga suaugusiojo pagalba. Ačiū tau už šilumą bei pastangas išklausyti vaiką bei linkiu sėkmės toliau!