Empatiškai jautriai pradėjai pokalbį, dėkodama, priimdama vaiko liūdesį ir jausmus. Ypač taiklus sakinys buvo „girdžiu, kad spėlioji apie ateitį“. Gilinaisi į situaciją, reiškei užuojautą, supratimą. Jautėsi noras atliepti vaiką, pabūti su juo, tuo pačiu jautėsi noras kažkaip drąsinti ir nuraminti.  Tokius sakinius apibendrinančius: kad visi žmonės reikalingi, kad tos liūdnos mintys padeda susiprast,galvot apie save,  geriau keisti į labiau vaikui artimus šiuo momentu, kai jis išgyvena kančią, t.y „suprantu, kad tau šiuo metu sunku suvokt, sudėtinga įsivaizduot savo ateitį. Suprantu, kad labai neramina ir gasdina ateitis“. Kviesti daugiau išsikalbėti, pasakoti viską kaip jaučiasi. Siūlyčiau naudoti trumpesnius sakinius, vengti dvigubų klausimų. Pats pokalbis tikrai jautrus ir vaikui duodantis erdvės suprasti save.