Tikrai šiltas ir empatiškas pokalbis, kad ir tokios sudėtingos ir persipynę temos, normalizuoiji, nesmerki, rodai supratimą, natūralizuoji vaiko situaciją, iš tono jaučiasi didelis rūpestis, įvardijai prievartą, kad neturi teisės, priklausomybę - kad vienam sunku išbristi, ambivalenciją užčiuopei ne kartą, informavai apie PVL. Ko trūko? neįvertinai savižudybės rizikos čia ir dabar. Klausi iškart, kas puiku, bet turi greitai reaguoti ir įvertinti riziką bei užtikrinti vaiko saugumą. Kitas niuansas - nežinodama detalių nei apie prievartą, nei apie priklausomybę klausei ką vaikas bandė daryti, ir ne kartą klausei vaiko ar jis ką nors padarė, kad nebereiktų narkotikų, kad jau nori žudytis. Tai gali užmesti kaltę vaikui. Daug svarbiau yra išbūti, leisti išlieti, normalizuoti, kalbėti apie skausmą, beviltiškumą, savižudiškas mintis. Dėl to pritrūko stiprumo ir gylio tiek jausmuose, tiek situacijoje.