Jau pokalbio pradžioje „pagavai“ vaiko rūpestį, įvardindamas, suprantu, kad visi turi merginas, o tu ne, kaip jautiesi? Pasitikslinai  visą situaciją, tada padėjai vaikui įsivardinti, kad bijo būti atstumas. Vaikas net atsiduso iš palengvėjimo supratęs savo jausmą. Natūralizavai baimę ir bandėt ieškoti sprendimų. Pokalbiuose geriau vengti absoliutinimo, kad daugeliui taip būna, nes vaikui greičiau palengvėja jeigu  asmeniškiau priimamas jo jausmas. Paprasčiau sakyti suprantu ir gilintis į vaiko jausmus ir  situaciją, o vėliau jau ieškoti galimų sprendimų.  Jeigu kyla pasimetimas,neaiškumas , tai  labai padeda apibendrinimas Suprantama, kad pirma supervizija, tai daug jaudulio, iš ko kyla ir painesni sakiniai. Tačiau tam reikia laiko ir daugiau praktikos. Svarbiausia, kad jaučiasi empatija ir susidomėjimas. Ačiū. Sekmės

