Bandei užmegzti palaikantį pokalbį, naudojai daug atspindėjimų. Puikiai sureagavai į užuominas apie savižudybę gražiai apibendrindama: „kartais būna, kad kai žmonės taip kalba, jie galvoja apie savižudybę“. Aiškinaisi savižudybės planą, stengeisi užsitikrinti vaiko saugumą, tačiau tai darei gana padrikai, kadangi neįsitikinai, ar vaikas paslėpė vaistus, mėteisi nuo saugumo užtikrinimo prie plano tyrinėjimo, o vėliau šią temą išvis palikai. Tokiame pokalbyje verta švelniai paaiškinti, dėl ko svarbu, kad vaikas pokalbio metu sau nieko nepasidarytų, reikėtų vengti primesti jam savo jausmus ir norus. Būtų lengviau apčiuopti (ne dirbtinai kurti) ambivalenciją ir ją išryškinti, o pokalbis būtų kryptingesnis, jei nuosekliau tyrinėtum vaiko mintis apie savižudybę ir situaciją užduodama atvirus klausimus (pvz., kaip jos atsirado, kada, dėl ko mato tai kaip išeitį), atspindėti, kad girdi, jog nusižudydamas vaikas nori kažką įrodyti mamai. Svarbu visada pasakyti, kad savižudybė NĖRA išeitis. 