Tai buvo šiltas, empatiškas pokalbis. Iš Tavęs jautėsi nuoširdus noras išgirsti vaiką, suprasti jo situaciją. Nors vaikas buvo nekalbus, stengeisi visaip prieiti prie jo, atsargiai kalbinai - kol vaikas ėmė labiau atsiverti. Dažniausiai klausimus formuluoji tinkamai, tačiau pasitaiko vis dvigubų. Nemažai dėmesio skyrei jausmams, tačiau svarbu juos priimti, atspindėti, natūralizuoti. Tokiuose pokalbiuose verta pakalbėti ir apie atramas, o kas padėjo vaikui išbūti su šiais jausmais? Taip pat ateityje, kai pokalbis yra apie krizę, svarbu pasiteirauti ir apie savižudybę, pvz., kartais žmonėms, išgyvenantiems tokius jausmus, kyla minčių ir apie savižudybę - o ar tau kyla minčių apie savižudybę? Visgi ačiū Tau už pokalbį ir Tavo pastangas išgirsti vaiką!