Labai tinkamas pokalbio tempas, ramus tonas - visą tai padeda vaikui jaustis saugiau pokalbyje, atsiverti. Gilinaisi į situaciją, jautėsi, kad tau svarbus vaiko sunkumas, puikiai atspindėjai jausmus ir įvardinai, kad toks elgesys yra netinkamas. Svarbu įvardinti, kad vaikas nėra kaltas dėl patiriamų patyčių ir niekas neturi teisės iš jo tyčiotis, o patyčių stabdymas yra suaugusių žmonių atsakomybė. Pokalbyje galime aptarti reagavimo į patyčias būdus: atvirais klausimais klausiame ką vaikas žino, ką yra bandęs, kas jo manymu geriausiai veikia/galėtų suveikti. Įvardiname, kad nėra vieno visiems tinkančio recepto. Ieškome atsvaros, stiprybių vaiko aplinkoje ir  motyvuojame kreiptis pagalbos. Nesiūlome konkrečiai pasikalbėti su mama/tėčiu/mokytoja ir pan., bet klausiame: "Kaip tau atrodo, kam galėtum papasakoti/su kuo galėtum pasikalbėti? Kas galėtų nutikti geriausio/blogiausio, jeigu papasakotum?