Pokalbio metu atspindėjai, girdėjai vaiką, reagavai į patyčias. Akcentavai vaikui, kad svarbu nelikti vienam, ieškoti suaugusiųjų pagalbos. Tik dar daugiau reikėjo pabrėžti, kad taip elgtis kiti neturi teisės. Kalbėjote apie reagavimo būdus į patyčias, pasiūlei keletą variantų, tik neišgirdai, kad pats vaikas sakė daug būdų bandžiau, nepaklausei, ką jis pats bandė. Pirmiausia pasikalbėkime su vaiku ką jis pats darė, o tik tada ieškokime ką dar galima išbandyti. Galima klausti, kaip galvoji, kaip dar galėtum pasielgti, kaip sureaguoti? Gaila, kad taip greitai nuskubėjai prie sprendimų. Vaikas tikrai norėjo išsikalbėti, o ne skubėti spręsti. PVL galime tikrai siūlyti, bet dar daug nebuvo iškalbėta apie paties vaiko aplinką, gal jis ten rastų paramos. Prieš sprendimus dar galime giliau nerti į situacijos analizę, pasidomėti vaiku, koks jis, nes išties didžiuojasi savo kūryba, saviraiška, pasidžiaukime jo savitumu, savęs realizavimu. Linkiu daugiau reaguoti į vaiką, į jo pokalbio tikslą. 