Stiprioji pokalbio pusė - neskubėjimas, tinkamas tempas ir intonacijos, prasmingos pauzės. Džiaugiuosi, kad neskubi vaiko kažkur nukreipti, o tiesiog būni pokalbyje, tačiau tuo pačiu pristiga konkretumo, tarsi pabijojai klausti iki galo - liko neįvardinta ką būtent tėvelis daro, kur tuos pirštus kiša, kas vyksta po to, kaip situacija atrodo ryte, kur būna mama. Tuo pačiu būtų atsiradę daug daugiau erdvės tyrinėti jausminę dalį - su kokiomis mintimis eini namo, ką jauti po visko, kaip tame išbūni? Koks jausmas apima dabar kalbantis ir dalinantis šia paslaptimi? Taip pat norėjosi, kad anksčiau ir tvirčiau įvardintum, kad tai ką pasakoja vaikas yra netinkamas tėčio elgesys, tai nusikaltimas. Sėkmės toliau tobulėjant!