Vėlgi pokalbyje jautėsi empatija, noras suprasti ir padėti. Iškart supratai, kad vaikas galvoja apie savižudybę, to tiesiai ir paklausei, įsitikinai, kad vaikui nereikia pagalbos. Kai vaikas pasakojo apie patiriamą smurtą, labai norėjosi, kad tu pasakytum, jog tai yra nusikaltimas ir tai, kaip tėvai su juo elgiasi- nėra normalu ir kad jam būtina suaugusiųjų pagalba (apie pagalbą jau kalbėjai vėliau, tai tas gerai). Teiravaisi vaiko, ar yra jo gyvenime suaugusiųjų, kurie galėtų padėti, daug pasakojai apie PVL. Ateityje, kai jauti, jog vaikas daugiau nieko ir nemato, kaip savižudybę, galima su juo susitarti, kad pvz šiandien jis nieko nedarys, o ryt paskambins vėl į VL ir pabandys pasikalbėti, galima jam priminti, kad galiausiai tai savižudybė bus jo sprendimas ir kad jis visada gali spėti tai padaryti- tai teikia kontrolės jausmą. Apie PVL irgi galima pasakyti kelis kartus ir daugiau nespausti ten kreiptis- vaikas jau informuotas ir jeigu norės- žinos. 