Džiaugiuosi Tavo pirmąja supervizija! Jau pritaikei nemažai išmoktų dalykų - kalbėjai labai empatiškai, drąsinai vaiką, sakei, kad gali palaukti, kol galės kalbėti, pagyrei, kad jau žengė svarbų žingsnį ir paskambino, klausei apie jausmus, juos įsivardinot, natūralizavai, naudojai atspindėjimus. Ateityje būtų verta neskubėti, leisti vaikui kalbėti, daugiau klausyti ir klausti, nebandyti atspėti, kaip vaikas jaučiasi, tikslintis su pačiu vaiku, kas jam kelia didžiausią nerimą - ar tai, kad broliukas garsiai verkia, ar tai, kad vis tik skaudu dėl mamos nutolimo. Taip pat neskubėti su sprendimais - juos jei ir aptariame, tai tik visai pokalbio pabaigoje. Bet šiaip pradžia šauni, sėkmės toliau!