Pokalbyje jautėsi empatija, noras padėti, suprasti. Neskubėdama gilinaisi į situaciją. Tai ryšiui suteikė stabilumo, pasitikėjimo, ramybės jausmą. Naudojai tinkamų atspindėjimų, įvardindavai, ką girdi, skatinai kalbėtis. Ko pritrūko pokalbyje? Labai norėjosi, kad daugiau patyrinėtum jos situaciją ir jausmus joje (tačiau jų nespėliotum!), pvz., „papasakok, kuris pirmas užmezgė pokalbį? Ką dar apie jį žinai? Kas dar tau jame patinka? Dėl ko jaudiniesi labiausiai? Ar yra buvę, kad susitiktum su iki tol nematytu vaikinu? Kaip tada jauteisi?“ ir pan. Svarbu sekti vaiką, užduoti atvirus klausimus (po vieną!), ir taip padėti susimąstyti apie savo galimų sprendimų pasekmes. Pokalbyje truputį jautėsi „užsisukimas“ vienoje vietoje (apie tai, kad jis patinka) – geriau pamodeliuoti situacijas: kaip bus, kai jie susitiks? Kaip tada jausis? Kur galėtų susitikti – juk jie iš skirtingų miestų? Gali būti, kad taip vaikas ir pats gautų atsakymus į klausimus, kurie ją kažkur giliai neramina. Sėkmės tau!