Pokalbį pradėjai atviru klausimu „kas atsitiko“, paprašei vaiko papasakoti plačiau. Labai šaunu, kad tiksliniesi kiek laiko vyksta patyčios, atreaguoji, kad tai jau yra nemažas laiko tarpas, natūralizuoji vaiko jausmus. Pokalbio metu reiktų vengti vertinimo („jie blogai elgiasi“), vietoje to galima nuimti kaltę nuo vaiko ir informuoti, kad niekas neturi teisės taip elgtis su juo. Jautėsi, kad norėjai padėti vaikui, iš pradžių bandei kartu ieškoti sprendimų, tačiau vėliau pradėjai pats juos siūlyti, ko pasekoje nebepavyko tęsti pokalbio. Priimk vaiką, tokį koks jis yra, leisk jam išbūti ir pačiam pagalvoti ką jis galėtų pirmiausia daryti tokio situacijoje. Drąsos ir ryžto judėti toliau!