Buvo šaunu girdėti, kad kalbėdama su išdykaujančiais, rimtai bendrauti nenusiteikusiais vaikais nepasimetei, išlaikei draugišką bei empatišką toną, neskubėjai pokalbių per anksti nutraukti, atvirkščiai - rasdavai progą vaiko paklausti ir apie jausmus, ir pakviesti atsiverti. Vis dar svarbu lavinti įsiklausymą - pasistengti labiau užčiuoti momentus, kuomet galime savo pastebėjimu ar klausimu vaiką kreipti tkro konsultacinio pokalbio linkme (pvz kai vaikas klausia, ar tam tikras jo bruožas geras, ar blogas, būtų puiku pasidomėti, kas jam yra geri/blogi bruožai, o ne skubėti kartoti, kad pokalbis nesivysto). Kai pokalbius baigiame patys, svarbu nepamiršti trijų žingsnių taisyklės, nepakanka pasakyti vien "turiu atsisveikinti, sėkmės!", kad ir kaip draugiškai tai skambėtų. Taip pat linkiu paieškoti kiek švelnesnio ir ne tokio griežto būdo vaikui išsakyti savo sprendimą neatskleisti savo vardo, taip išlaikysi didesnę tikimybę ryšio užmezgimui.