Džiugu, jog nuo pokalbio pradžios jautėsi rūpestis, buvo bandoma gilintis į situaciją atviru klausimu "kas nutiko?". Labai puiku, jog pokalbio eigoje naudojai aktyvų klausymą ("mhm") bei atspindėjimus ("Girdžiu, kad esi labai susierzinęs", "Suprantu, atrodo, kad esi apleistas, niekam nereikalingas"). 
Kai kyla noras teikti savo nuomonę, arba nebežinom ko paklausti ar kur link judėti pokalbyje, galima klausti "kuo galiu tau padėti?" arba naudoti atvirus klausimus pokalbio tęsimui.
Pokalbiuose ir tau, ir vaikui būtų lengviau, jei privengtum ilgų sakinių, o taip pat pasisakymų, kurie gali skambėti kaip vaiko nuvertinimas. Pokalbyje galima bandyti labiau gilintis į situaciją ("Kiek dažnai vaikas verkia?", "Kaip buvo anksčiau iki vaiko?", "Ką jau darei?", "Su kuo bandei apie tai kalbėtis?", "Kas nutiktų, jei pabandytum pasikalbėti su mama?" ir pan.) arba jausmus ("Kaip dabar tu jautiesi, kai mes apie tai kalbamės?","Kaip tu jautiesi šioje situacijoje?","Kaip jauteisi iki gimstant broliui?")