Nuo pat supervizijos pradžios jautėsi itin stiprus tavo noras pasirūpinti vaiku. Pokalbio metu uždavei ir atvirų klausimų, ir klausimų apie jausmus, kelis kartus atspindėjai juos, išreiškei supratimą. Gerai, kad pavyko išsiaiškinti, kad mergina dar nėra tikra, jog laukiasi - labai tiko teiginys, kad „mes dar nežinom, ar tu dabar nėščia, reikia išsiaiškinti“ (tai išgirsti vaikui buvo labai svarbu). Tačiau vis gi pritrūko pačios situacijos tyrinėjimo: apie santykius su vaikinu, su kuo kalbėjosi apie savo nerimą, santykius su tėvais ir pan. Pristigo jausmų natūralizavimo, patikinimo, kad tokioje situacijoje natūralu jausti ir emocijų sumaištį, ir stiprią baimę ar nerimą, buvo uždarų ir dvigubų klausimų, savo nuomonės išsakymo. Pokalbio tempas buvo per intensyvus - skubinai vaiką, užpylei jį klausimais ir iš karto ėmei siūlyti sprendimų variantus.  Pasistenk kitą kartą pabūti su vaiku tiesiog čia ir dabar ir kartu su juo ieškokite alternatyvų. 