Jau pokalbio pradžioje tau pavyko „pagauti“ vaiko rūpestį, įvardinant, kad „girdžiu nerimą tavo balse“ ir „suprantu, kad gali būti sunku kalbėti šia tema“. Pokalbyje buvo empatijos, sėkmingai ir dėmesingai užmezgei kontaktą, kvietei vaiką pokalbiui – „papasakok, kas nutiko...“. Ateityje skatinčiau labiau įsiklausyti į paties vaiko įvardijamus jausmus, bandyti „užčiuopti“ jo sunkumą bei nebijoti kartu su vaiku tame sunkume pabūti, net jei atrodo, kad vaikas jau aiškiai įvardijo savo jausmus. Kai vaikas sako, jog „bijau rezultato, paniškai bijau...“, papildomai gali plačiau šį baimės jausmą tyrinėti – iš kur tas jausmas kyla, kada sunkiausia, kada būna lengviau, ką šie jausmai tau sako? Taip pat norisi sustiprinti pokalbio struktūrą, kad būtų išlaikytas pokalbio temos nuoseklumas ir kryptingai siekiama pokalbio tikslo. Sveikinu su sėkmingu bandymu ir linkiu sėkmės kitose supervizijose.