Pokalbį pradėjai gražiai, empatiškai skatinai vaiką dalintis tuo, kas jam nutiko, stengeisi tyrinėti jausmus, uždavei tinkamų klausimų, tikslinaisi, išsakei supratimą. Vis gi pokalbyje pritrūko kelių esminių dalykų: merginai užsiminus apie draugo žūtį, vertėjo išreikšti nuoširdžią užuojautą ir tiesiog pabūti su ja tame jos skausme, leisti išsiventiliuoti ir papasakoti apie draugą, jų santykius, jausmus, pačią žūtį, laidotuves, kas jai padėjo ir pan. Taip pat laiku nesureagavai į net keletą kartų išsakytas savižudybės užuominas. Pokalbyje siūlyčiau tiesiog stengtis girdėti vaiką ir, kilus įtarimui, iš karto tiesiai be užuolankų klausti, ar negalvoja apie savižudybę, išsiaiškinti, ar turi planą, priemonių, ar pokalbio metu nėra sau nieko pasidariusi, ar neketina, o užsitikrinus, kad vaikas šiuo metu saugus, patikinti jį, kad savižudybė nėra išeitis.  
