Pokalbio pradžioje gražiai skatinai vaiką išsipasakoti, rodei supratimą (Suprantu, kad gali būti nedrąsu kalbėtis, bet aš esu tam, kad tave išklausyčiau). Vaikui prabilus, davei jam pakankamai erdvės išsipasakoti, įterpdamas taiklius klausimus (Kaip tu tuomet jautiesi, kai jis rėkia?; Kaip dažnai jis tai daro?). Puiku, kad išgirdęs vaiko išgyvenamą baimę ją natūralizavai, nors šiuo atveju būtų tikę psichologinį smurtą įvardinti paprastesniais vaiko žodžiais („natūralu, kad tau kyla baimė, kai tėtis ant tavęs šaukia“). Ateityje kviečiu prisiminti, kad svarbu nuo vaiko nuimti atsakomybę, ypatingai, kai jis vis kalba, ką galėtų padaryti („tu nesi atsakinga už tai, kad tėtis geria“; „tavo tėtis tik pats gali nuspręsti negerti“), ir tuo pačiu pokalbį kreipti į tai, ką vaikas galėtų padaryti, kad pasirūpintų savimi („kaip tu išbūni, kai negali išsimiegoti?“; „kur ruoši pamokas?“; „galbūt tavo aplinkoje yra vieta, kur jautiesi saugi?“). Ačiū tau ir linkiu sėkmės toliau!