Nuo pat pokalbio pradžios stengeisi su vaiku užmegzti artimą ryšį. Buvo daug empatijos, savalaikių pauzių, atvirų klausimų ir atspindėjimų. Puikiai sureagavai į užuominas apie savižudybę ir gražiai patikinai, kad „man rūpi kaip tu jautiesi“. Vertinai savižudybės riziką, klausei ar vaikas šiuo metu žalojasi, tačiau po to pokalbį vedei gana padrikai, nepaklausei, ką vaikas šiuo metu veikia, ką jis veikė iki skambučio į VL. Gavusi patikinimą, kad šiuo metu vaikas saugus, nebežinojai kur toliau kreipti pokalbį, todėl atsirado dviprasmiški apibendrinimai kaip „tu turi nepatogių minčių“. Gerai, kad nors ir pabaigoje, bet pasakei, jog savižudybė nėra išeitis, nors tą galėjai įvardinti jau pirmoje pokalbio dalyje. Taip pat situacijos, vaiko kasdienybės tyrinėjimui skirk daugiau laiko. Pokalbyje dirbtinai kūrei ambivalencija, tau būtų lengviau, jei kryptingai tyrinėtum mintis apie savižudybę ir situaciją užduodama atvirus klausimus (iš kur tau kyla tokios mintys, dėl ko matai tai kaip išeitį)