Pokalbių metu jautėsi, kad jau turi įgūdžius užmegzti ryšį su vaiku ir palaikyti su juo nuoširdų kontaktą. Jautėsi, kad pavyksta priimti vaiką tokį, kokį jis save pateikia. Kai kyla jausmas, kad šie bandymai atsimuša lyg į sieną, galima pasitelkti atspindėjimus, pvz., „žiūrėk, aš girdžiu, kad tu vis kartoji mano žodžius, ir mes negalime apie kažką konkretaus pasikalbėti“, „mes vis kalbame apie kažkokią problemą, tačiau tu vis jos neįvardini“, leisti sau nustatyti ribas ir įvardyti, pvz., „nemalonu girdėti, kai tu mane įžeidinėji“, „tu vis prašai patarimų, kaip tau masturbuotis, tačiau VL tokių patarimų duoti negali“ ir pan. Tačiau noriu dar kartą užtvirtinti, jog, kad ir koks nepriimtinas pašnekovas vaikas atrodo, vertėtų suteikti jam „antrą šansą“ ir išbandyti visas galimybes užmegzti su juo kontaktą. To nepavykus, prisiminti, kad pokalbis vis dėlto yra dviejų žmonių reikalas, ir tą pokalbį pabaigti, prieš tai paaiškinus vaikui šio sprendimo priežastis. 
Linkiu tau sėkmės.