Šiame pokalbyje pasijautė, kad darai didelę pažangą: taip neskubėjai, nepertraukinėjai vaiko, leidai jam pasipasakoti. Vienoje vietoje pavyko panaudoti ambivalenciją, kai mergina pasakė, kad nekenčia savęs ir nori mirti, pasakei, kad ji drąsiai elgiasi kreipdamasi į VL ir ieško pagalbos (tą galima buvo daryti ir anksčiau, dažniau). Buvo gana akivaizdu, kad mergina nenori kalbėti apie patį įvykį, tai geriau vaiko ir nespausti, galbūt pokalbio eigoje jis pasijus drąsiau ir pasidalins. Kai mergina pirmą kartą pasakė, kad nenori gyventi- nesureagavai, tą padarei tik jai užsiminus antrą kartą- tai stengiamės labai klausyti ir girdėti, kad iškart galėtumėm sureaguoti. Iš esmės po to jau sureagavai tinkamai, paklausei, ar mergina neplanuoja žudytis dabar, kaip ji jaučiasi ir pan., visą tą verta daryti tvirtesniu tonu, aiškiai įvardinti, kad savižudybė nėra išeitis ir labiau naudoti atvirus klausimas. Labai jautėsi empatija, šiltas balsas ir noras padėti. 