Labai gražiai ir taikliais klausimais pradėjai pokalbį, kuris tikrai buvo neaiškus ir klampus iš vaiko pusės. Tačiau tikrai stengeisi suprasti, natūralizavai, supratingai priėmei visus jausmus, klausei ir tyrinėjai su empatija ir nuoširdumu.  Labai svarbu ir džiugu, kad įvardinai, jog „ nesi kalta, kad tėvai taip elgiasi su tavimi“ ir nuėmei atsakomybės naštą, kad „nesi atsakinga už tėvų elgesį“. Kai vaikas pasakoja čia ir dabar, vertinga leisti jam ilgiau pabūti su savo situacija, išsipasakoti, nenukreipiant ieškoti su kuo dar pasikalbėti. Tai geriau palikti pokalbio pabaigai. Kai vaikas pasakė, jog jį mušė, iškart sureagavai, kad labai skaudu ir tai nėra normalu. Reiktų tvirčiau išsakyt, kad niekas neturi teisės mušti tavęs ir labiau patyrinėti vaiko jausmus. Ką tikrai būtum dariusi, bet jau pritruko laiko. Ačiū už įsijautimą, atidumą, refleksijas supervizijų metu ir norą suprasti esmę emocinio palaikymo.