Pokalbio pradžioje šiek tiek pasimetei, nes vaikas nenorėjo kalbėti. Kol nėra padėtas ragelis, visą laiką drąsiname vaiką: "aš esu tam, kad tave išklausyčiau", "suprantu, kad kartais gali būti sunku pradėti kalbėti", "jei nežinai nuo ko pradėti, tai gali papasakoti, kas nutiko šiandien, kad nusprendei mums paskambinti". Visame pokalbyje norėjosi, kad aiškiai įvardintum, jog "niekas neturi teisės iš tavęs tyčiotis ir patyčios be suaugusių pagalbos nesibaigia". Pokalbio eigoje uždavei daug situaciją analizuojančių klausimų, tačiau nepasigilindavai, mažai buvo atspindėjimų: "pasakoji, kad buvo klasės valandėlė. Kaip pasikeitė patyčių situacija po to?", "tėvai pasakė, kad praeis, kaip tu norėtum, kad jie sureaguotų?", "sakai, kad patyčios tęsiasi jau metus. Kaip tau sekėsi per tuos metus išbūti?". Šitame pokalbyje dar buvo galima panagrinėti, kas nutiko paskutiniu patyčių atveju, kas paskatino būtent šiandien paskambinti.