Stiprus empatiškas pokalbis, kupinas supratingumo, užuojautos, rūpesčio, padrąsinimo, motyvavimo išlaikyti išskirtinumą. Daug savų, nešabloniškų sakinių, natūralizavimo. Patyčių temoje tinkamai ir dažnai akcentavai, kad niekas neturi teisės tyčiotis, skatinai kreiptis suaugusiųjų pakalbos. Būtent šioje situacijoje, kai mokykla ir tėvai nereaguoja/nepadeda yra būtina informuoti apie PVL. Taip noriu atkreipti dėmesį į išsakomas ilgas pastraipas - kur susipina keletas vertingų klausimų, ir vaikas atreaguoja tik į vieną iš jų. Kartais labai vertinga "dozuoti" savo sakinius, leisti vaikasm išgirsti, atreaguoti. Taip pat kartais pasitaiko jausmų spėliojimo - jei tikiesi, kad vaikas atsvers,- tiesiai paklausk: kaip jautiesi, ką jauti savo skriaudėjams/mokytojams/mamai. papildomai būtų pravertę ir detaliau patyrinėti - kas yra tie "išsirtiniai" dizainai ir nedaryti prielaidų, kad jie tikrai yra tinkami (gal į mokyklą ateina su apnuogintais speneliais? :)