Nors pokalbį pradėjau su jauduliu, tačiau labai empatiškai šiltai mezgei ryšį su vaiku. Reagavai gražiais atspindėjimais ir jausmų natūralizavimu. Padėjai vaikui išsakyti visas baimes ir svarbiausia priimti tą bejėgiškumo būklę, sakydama, kad tikrai daug visko patyri ir gali būti, kad nesinori keltis ir nebūtina, reikia laiko leisti sau jausti, susigaudyti. Puikūs klausimai, padrąsinimai. Dar galima daugiau patyrinėti pačią ligą, ką ji žino apie vėžį, ką yra girdėjusi kokių istorijų, kai ją tai veikia? Pokalbiuose geriau vengti tokių pasakymų „išsikalbėjimas vienas geriausių vaistų“, geriau tai paversti klausimu: kas tau labiausiai padeda arba sakant kartais žmonėms padeda išsikalbėjimas, tikslios informacijos žinojimas , ką tu apie tai manai. Kai vaikas nuolat kartoja bijau mirti, reikėtų sureaguoti sakant girdžiu, kad sakai bijai mirti. Ką žinai apie mirtį, ar teko susidurti?   Tikrai šauniai naudojai įgūdžius dar tik reikia daugiau pasitikėjimo savimi, kuris ateis su laiku. AČIŪ 