Visame pokalbyje uždavei tikslingus, atvirus klausimus, naudojai nemažai atspindėjimų, natūralizavai vaiko jausmus ir reakcijas. Norėtųsi, kad dažniau vaiko klaustum apie jo jausmus, o ne juos įvardintum ("girdžiu nerimą ir nusivylimą"), taip pat reakcijos į vaiko išsakytą jausmą, pvz. sako, kad jaučiasi blogai - o kas tas blogai, koks tas jausmas, kaip su tuo tvarkosi, ką daro, kas padeda, iš kur ir kokiose situacijose tas jausmas stipriausias ir pan. =) Nepalikime to jausmo "kyboti" - aptarkime, natūralizuokime. 
'turėtų būti" - stenkis pakeisti į "gali būt". 
Puiku, kad vaikui ne kartą pakartoji, kad niekas neturi teisės, akcentuoji, kad visi gali atrodyti kaip nori. Kai priėjote prie suaugusiųjų, buvo galima patikinti, kad be jų pagalbos patyčias sunku įveikti.  Puikūs tokie klausimai kaip "kaip išbūni", taip pat nepamiršti nuimti kaltės.
Jei dar kiek padirbėtum su pokalbių struktūravimu, būtų išvis puiku =) 