Pokalbį tikrai vedei empatiškai, neskubinai vaiko, bandei parodyti supratimą. Puiku, kad pavyko su vaiku susitarti dėl žalojimo įrankiu patraukimo, užklausei, kada paskutinį kartą žalojosi, tačiau dar norėjosi, kad pasiteirautum, kaip žaizda, prieš kiek laiko pjaustėsi, kad nebūtų rizikos vaiko sveikatai. Pritrūko platesnės situacijos analizės, kaip vyksta patyčios, daugiau norėjosi panagrinėti jausmus, kaip vaikas būtų norėjęs, kad jo aplinka sureaguotų, kokios pagalbos bandė ieškoti. Siūlant sprendimus geriausia leisti vaikui pačiam nuspręsti ir pasvarstyti, o ne primygtinai siūlyti. Pačioje pabaigoje, kai vaikas pradėjo save žaloti, pradėjai jo klausinėti "ką aš tokio pasakiau, kad tave nuliūdinau". Taip tikrai nereikėtų daryti, tiek sau užsikrauti atsakomybę, tiek vaikas gali pradėti jaustis kaltas. Tokiose situacijose svarbiausia užtikinti vaiko saugumą,  liepti uždengti žaizdą ir jei reikia kviesti pagalbą. Sėkmės tolimesniuose mokymuose!