Pokalbis buvo tikrai puikus. Vaikas pats nežinojo kas jam darosi, ir ką jaučia. Su empatija, supratimu pradėjai pokalbį, klausei kas nutiko, pasidžiaugei, kad skambina. Ypač nuskambėjo daug gerų dalykų frazėje „ suprantu, kad taip būna, kai negali suprast ir pasakyt ką jauti, kas darosi“. Vaikas pasijuto suprastas ir priimtas. Nepraleidei pro ausis mažos užuominos apie išdavystę, nevertei vaiko kalbėti temomis, kuriomis dar nepasiruošęs kalbėti. Maži žodeliai hmm, aha, vaiko neskubinimas ,  suteikė jam daug erdvės išlieti jausmus. Ateičiai dar primenu, „ kodėl“ klausimo neuždavinėjam, jį keičiam „iš kur tau kyla tie jausmai, kas įtakoja tokią savijautą?“. Ačiū už taiklias įžvalgas reflektuojant, kas parodo atidumą mokymuose.