Pokalbis skambėjo labai empatiškai ir natūraliai. Padrąsinai vaiką pradėti pokalbį, atvirais klausimais skatinai pasakoti, kas vyksta. Infromavai, kad niekas neturi teisės tyčiotis, gražiai informavai ir argumentavai apie suaugusiųjų įtraukimo būtinybę. Situacijos ir jausmų tyrinėjimas buvo paviršutiniški, labai greitai nuskubėjai prie alternatyvų "su kuo pakalbėti" ir net jautėsi spaudimas priimti sprendimą čia ir dabar. Papidlomai buvo galima detaliai aptarti konkrečią patyčių situaciją (kas vyksta, kas kaip reaguoja, ką sako, kas būna paskui ir pan.), kaip atrodė situacija, kai pasakė mokytojai ir tėvams, kaip dėl to jautėsi ir pan.