Justina, džiugu matyti ne tik Tavo sklandų ir konstruktyvų konsultavimą, bet ir puikias pastabas, grįžtamąjį ryšį kolegoms (aiškiai įvardinai, kas nepritiko pokalbiui, kai pasidalinai, kad nereikėtų tiek daug įsivaizduoti vaiko jausmų, o geriau paklausti jo paties). Tai rodo Tavo puikų žinių įsisavinimą. Pokalbyje Tavo reakcija į grėsmę gyvybei buvo gera – ilgai nelaukusi tiesiai paklausei vaiko: „kartoji, kad jautiesi beprasmiškai. Ką turi galvoje?“ Tiesa, pokalbyje su vaiku netekusiu prasmės gyvenime šiek tiek pritrūko situacijos, galbūt galima buvo paklausti daugiau apie mamą, tėtį, kitus ją supančius žmones. Tačiau svarbiausia – buvai atvira vaiko patirtims, o tai reikšminga, nes krizės neretai būna daugialypis reiškinys į kurį svarbu pažiūrėti skirtingomis perspektyvomis. Pokalbis buvo tikrai stiprus. Norisi padrąsinti labiau „paglostyti“ save ir priimti ne tik tobulintinus aspektus, bet ir pagyrimo žodžius, esi jų nusipelniusi visų iki vieno. Taip ir toliau!