Buvo tikrai stiprus pokalbis – netrūko empatijos, palaikymo, užuojautos, supratimo. Neskubėjai prie sprendimų, gražiais atvirais klausimais kalbinai vaiką, jis turėjo erdvės dalintis tuo, kas jam skauda labiausiai šiuo metu. Tyrinėjant situaciją galėjai kiek daugiau pasiaiškinti apie pačią ligą, diagnozę (gal tai dar tik įtarimai?-pradžioje vaikas taip ir prasitarė, o vėliau kalbėjo jau kaip apie galutinę diagnozę), tiesiau atspindėti vaiko ne kartą pasakytą mintį, kad nesupranta, nežino, ką ten gygytojai sakė apie jos ligą (pvz., „girdžiu, kad tu daug ko nežinai, greičiausiai dėl to tiek ir baimių turi“), pasigilinti, iš kur mintys apie tai, kad gydymas baigsis mirtimi, o jei ne – garantuotai liks neįgali.