Pokalbio metu stengeisi suprasti vaiko rūpestį ir situaciją, išreiškei užuojautą. Visada vertinga klausti kaip jaučiasi vaikas, nes mes galim tik numanyti, bet nežinome iš tiesų. Vaikui svarbu suprasti savo būseną, nes tik tada atsiranda aiškumas kaip jis pats gali ieškoti išeities. Neskubėti eiti prie sprendimų, kuo daugiau gilintis į situaciją, ir jausmus. Puiku, kad vaikui sakei, kad  jis nėra atsakingas už suaugusiuosius, tik siūlau nevartoti „tu turi, tu privalai“,  geriau rinktis paprastą formą „tu nesi atsakingas už savo tėčio elgesį“, galima klausti „kaip jautiesi tai girdėdamas?“. Dar ieškoti , kas vaikui teikia stiprybės, kaip jis išbūna tas visas situacijas, ką jau yra bandęs daryti (eiti pas kaimynę, kalbėtis su mama ir t.t) . Pabaigoje padrąsinti, kad svarbu nelikti vienam, skambinti, pasvarstyti  su kuo apie tai galėtų kalbėtis. Tai viena pirmųjų supervizijų, tad ačiū už drąsą ir norą.