Užmezgei nuoširdų pokalbį, tyrinėjai kokį sunkumą vaikas atsinešė. Aiškinaisi patyčių situaciją, užtikrinai, kad niekas neturi teisės tyčiotis. Savižudybės temoje gražiai apibendrinai ir uždavei atvirą klausimą apie savižudybę („kartais tokiomis situacijomis žmonės galvoja apie savižudybę. Ar tu galvoji apie savižudybę?“). Vėliau aiškinaisi savižudybės planą ir stengeisi užsitikrinti vaiko saugumą, tačiau tai būtų buvę efektyviau, jei būtum įvertinusi abu vaiko planus (nušokti nuo namo arba pasikarti). Nors puikiai natūralizavai kilusias mintis ir užtikrinai, kad savižudybė nėra išeitis, nuo šios temos greitai pabėgai nepatyrinėjusi, kokios vaiko mintys, jausmai ir lūkesčiai susiję su savižudybe. Tai būtų padėję vaikui ne tik išsikalbėti, bet ir tau apčiuopti ambivalenciją, ją išryškinti. Pasitaikė tam tikro vengtino mėtymosi - po klausimo apie jausmus galvojant apie savižudybę sekė klausimas, ar turi draugų, o tada grįžai prie tyrinėjimo, kiek laiko vaikas su tomis mintimis gyvena. 