Tikrai jautėsi, kad domiesi vaiku, priėmei tai ką pasakoja, skatinai toliau passakotis, nedramatizavai, negąsdinai, gilinai situaciją, normalizavai, kad vaikui gali būti smalsu, nepuolei prie sprendimų. Vistik jautėsi detektyvo atspalvis, kėlei misiją sau pakeisti vaiką. Šiuo atveju svarbiau buvo gilintis į jausmus, ko labai trūko - atspindėti vaiko ambivalenciją: viskas gerai, bet kažkodėl skambini? faina vartoti, bet daug kainuoja, ir pan. Reikėjo išgryninti, atspindėti vaiko abejonę: mąsto, kad nieko blogo, bet vistik nerimą rodo tai, kad skambina, kad galvoja apie narkomanus. Su vaiku įsivardijus,ir jam pripažinus,kad jis jaučia nerimą galima buvo adekvačiai konstatuoti narkotikų žalą, normalizuoti baimes, pabrėžti, kad niekas negali žinoti ar taps priklausomu, tad grėsmė visada yra ir panarplioti ar vaikas nori ką keisti, ir kaip tai daryti. Sėkmės toliau! :)