Jautėsi didelis atidumas kiekvienam vaiko žodžiui, atodūsiui, net tylai.   Nuolat drąsinai kalbėtis ir vis klausei   apie jausmus. Dar labai svarbu, kad įvardinai, jog tai nusikaltimas ir nuėmei kaltę „tu nesi kalta dėl to kas įvyko, niekas neturi teisės...“. Tokiuose pokalbiuose galima tą pakartoti tvirčiau ir ne vieną kartą, kad tikrai vaikas „įsileistų“ sau tą mintį ir galutinai suvoktų, kas su juo , kaip jis nutiko. Tyrinėjai aplinkybes ir užčiuopei ir gylesnius vaiko jausmus, kad esi „ sutrikusi, išgyveni daug jausmų, tai natūralu“ . Krizinėse situacijose labai svarbu neskubėti prie sprendimų, ir kuo ilgiau tiesiog išbūti su vaiku čia ir dabar, su jo sunkumu, vis palaikant, skatinanat dalintis. Jei vaikas  jau paskambino, pasakoja, renka žodžius, bando susivokti, mes turim jį „apkabinti savo empatija“. Klausimus: „ kam dar gali pasakyti, kas iš kitų žmonių galėtų padėti ?“ palikti  kuo vėlesnei pokalbio pabaigai. Noriu pasidžiaugti tokiu šiltų , jausmingu pokalbiu, ačiū.  