Džiugu, kad superviziju metu esi atsipalaidavusi. Su vaiku kalbi dėmesingai, aiškiniesi situaciją, domiesi vaiko jausmais. Jaučiasi, kad jau turi tam tikrus konsultavimo įgūdžius, žinai struktūra, įsisavini pagrindines temų žinutes. Kaip visada nori vaikui labai padėti ir skubi prie sprendimų. Norėtųsi, kad pokalbiai būtu gilesni, kad juose būtu daugiau jausmų, daugiau atjautos, supratingumo ir palaikymo. Klausi vaiko apie jausmus, sužinai juos, bet su jais toliau nedirbi. Sužinojusi kažkokį jausmą neskubėk prie kito klausimo. Jausmus galime natūralizuoti, išreikšti supratimą, palaikymą. Galima toliau klausti, gilintis apie jausmą, kaip vaikas jį supranta, kaip jį priima, ar jis keičiasi, kiek ilgai tas jausmas yra ir t.t. Šioje situacijoje pokalbis gavosi pakankamai paviršutiniškas, buvo daug šokinėjimo nuo vieno klausimo prie kito ir neatliepta į vaiko nerimą dėl mamos galimo priešiškumo. Vaikui norėjosi palaikymo ir supratimo. Norėjosi, kad kažkas padrąsintų pasikalbėti su mama.