Pokalbis buvo šiltas, kantriai ir padrąsinančiai užmezgei kontaktą, išlaikei ramų tempą ir neužgožei tylaus vaiko, jautėsi empatija. Pokalbį vesti bus daug lengviau jei atkreipsi dėmesį į klausimų formulavimą - kol kas pasitaikė daug uždarų "ar?". Klausimą "kodėl svarbu bučiuotis" keisčiau į kuo tau tai svarbu? Noriu pagirti už klausimą koks tai būtų jausmas? Tik būsimose supervizijose stenkis nepamesti įvardinamo jausmo t.y. jei vaikas sako, kad liūdna - natūralizuok, parodyk empatiją arba patyrinėk (kuo pasireiškia liūdesys, kokiose situacijose, tikėtina, kad liūdesys nėra vienintelis jausmas per visą dieną). Gal tą liūdesį galima įveiklinti tam, kad situacija pasikeistų? Pirmoje supevizijoje labiausiai pasigedau situacijos tyrinėjimo - kokia draugų patirtis? ką jau pats vaikinas bandė daryti? kaip tas noras turėti merginą pasireiškia? - nupasakoti kažkokias konkrečias situacijas, tada, tikėtina, būtum priėjusi ir prie paslėptos temos apie patinkančią merginą mokykloje. Sėkmės!