Pokalbyje vyravo daug šilumos ir noro vaiką padrąsinti, įgalinti savarankiškai priimt sprendimą. Buvo natūralių  jaukių momentų, svarstymų aplamai apie plaukuotumą. Natūralizavai vaiko jausmus, labai šiltai priėmei rūpestį, paauglystės išgyvenimą. Kartais tokiuose pokalbiuose labiausiai padeda jausmų analizė ir bendras svarstymas , kas būtų jei būtų taip, ar kitaip. Vaikui buvo labai svarbu šioje situacijoje ne tik nusiskųsti plaukus, bet rasti atsakymus ir apie tai ar klausyti mamos. Galima klausti kaip jaustumeisi  paklausiusi, o kaip slėpdama, kad skųtiesi.  Galima jau pokalbio gale aptarti būdus  kaip galėtu vėl su mama apie tai pakalbėt?  Dar siūlyčiau, kad nebūtų taip painu vaikui stengtis kalbėt po sakinį, trumpinti, tikslintis, kuo jam visai tai svarbu, gilintis i detales „sakai juoksis, o kaip yra buvę?“ . Dar galima ir apie plaukų šalinimo būdus pakalbėt. Klausimai atviri, noras suprasti, atsakyti , gilintis tikrai juntamas. AČIŪ
