Pokalbyje stengeisi išgirsti vaiką, tyrinėti jo situaciją. Atspindėjai vaiko baimę negauti dovanų ir naudojai taiklius apibendrinimus – tai suteikė pokalbiui aiškesnės eigos. Moki uždavinėti atvirus ir tinkamus klausimus. Nuostabu, kad pasitikslinai dėl vaiko saugumo, ar jis nesusižeidė. Šiame pokalbyje būtų buvę verta daugiau patyrinėti vaiko jausmus ir būtinai išbūti su juo kiekvienoje jo siūlomoje „realaus scenarijaus“ versijoje, patyrinėti jas: „tai sakai, pasakytum, kad katinas nuvertė? Girdžiu, kad sakai, jog jis senas, ir mama tuo nepatikėtų?“, „kalbi, kad gal suverstum kaltę ateiviams. Kaip manai, kaip mama sureaguotų į tokią versiją?“ Pokalbyje vis stabtelėdama prie to, ką vaikas sako, galbūt ir pati būtum lengviau atsisakiusi asmeninės nuostatos priversti vaiką suvokti, kad jis privalo pasakyti mamai tiesą, o vaikui tai būtų pagalba prieiti prie jam pačiam tinkamiausio sprendimo. Tada ir tavo  puikus klausimas „kaip jaustumeisi sakydamas ne tiesą?“ būtų buvęs labai tinkamas. 