Pokalbį pradėjai labai empatiškai, jautėsi, jog vaikas nerimauja ir nedrįsta pasakoti, o tu jo neskubinai, leidai suprasti, kad čia saugi aplinka, kad gali drąsiai pasakoti, naudojai daug atvirų klausimų, pasiklausei vaiko, ką jis žino apie homoseksualumą, ką tai reiškia. Labai gerai tai, kad nagrinėjai situaciją, neskubėjai prie sprendimų, klausei vaiko, ką jis pats norėtų daryti, kaip įsivaizduoja pačią situaciją, kas blogiausia galėtų nutikti jei pasakytų draugui, tėvams. Pokalbyje pritrūko jausmų analizės, norėjosi, kad dažniau paauglio paklaustum, kaip jis jaučiasi dabar apie tai kalbėdamas, o kaip kai būna su draugu, o kai galvoja apie pasisakymą kam nors ir pan. Dar būtų buvę verta paauglį informuoti, kad viską, ką jis patiria yra normalu, kad natūralu abejoti, galvoti, svarstyti, kas patinka, ką įsimyli ir kad daug kas tokius jausmus irgi išgyvena. Smagu, kad neskubėjai ir pokalbyje ėjai kartu su vaiku