Pokalbyje labai jautėsi tavo noras padėti vaikui, jį suprasti, informuoti apie narkotikų daromą žalą. Stengeisi palaikyti jį ir, uždavinėdama taiklius klausimus, bandei vaikui leisti pačiam suvokti, kad narkotikai daro neigiamą poveikį jo sveikatai (pvz., „o kaip jauteisi kitą dieną?“, „ką galvoji apie tuos lankstinukus, kur mokykloj rodo?“). Tas tyrinėjimas galėjo būti dar gilesnis ir nuoseklesnis (pvz., „sakai, netiki tuo, ką sako mokykloj. O kaip manai, dėl ko jie taip sako?“, „o kaip tavo tėvai reaguoja, kai po to miegi visą dieną?“, „ar esi girdėjęs priklausomų žmonių istorijų?“), kartu atspindint, kad girdi, jog vaikas vis kartoja, jog nejaučia nieko blogo dėl narkotikų, tačiau vis klausia, ar jie gerai, ar ne, taigi, panašu, kad yra užgimusi abejonė – dėl ko jis suabejojo? Taip pat bet kuriame pokalbyje svarbu neskubėti vaikui atsakinėti į klausimus, tai gerai ar ne ir kas gali būti – mes juk to nežinome – geriau patyrinėti, ką jis pats girdėjęs ir ko baiminasi. Sėkmės tau!  