Šiltai pradėjai pokalbį, klausei kas atsitiko ir šauniai skatinai nedrąsią mergaitę kalbėti. Tyrinėjai situaciją, naudojai atspindėjimus, tačiau sutrukdė noras kuo greičiau padėti vaikui išspęsti patyčių klausimą ir ieškoti sprendimų. Tokiuose pokalbiuose plačiau aptariame situaciją  – kas tyčiojasi; kiek laiko tai tęsiasi; kaip prasideda; kaip reaguoja kiti vaikai; koks paskutinis įvykis buvo nuo pradžių iki mergaitės reakcijų ir tik tuomet kalbame apie alternatyvas (bei informuojam apie reikalingą suaugusiųjų pagalbą). Tau pavyko jautriai įvardinti keletą jausmų, juos normalizuoti, tačiau kartu, kalbant apie patyčias, svarbu patikinti, kad niekas neturi teisės šaipytis ar tyčiotis ir mergaitė nėra kalta (ir akiniai nėra tas objektas) dėl kitų vaikų veiksmų. Ateityje pokalbiuose siūlau pastiprinti atvirų klausimų formulavimą (“gal” pasiūlymus keisti į "kaip"/vaiko norų pasiaiškinimą), gilesnę situacijos analizę ir tuo pačiu pabūti su vaikui kylančiais jausmais. 