Pokalbyje buvo tikrai nemažai stiprių vietų. Greitai sureagavai į savižudybę, nepamiršai įvertinti rizikos, priminei, kad savižudybė nėra išeitis (gali pakartoti ir kelis kartus). Puikiai stiprinai vaiką, priminei, kad ji nėra kalta dėl tokios situacijos šeimoje. Tačiau sužinojus apie smurtą (mergaitė net užsiminė, kad ką tik gavo lupti) visiškai nepasidomėjai apie jos fizinę sveikatą, ar nereikia medikų, ar saugu tęsti pokalbį. Tikrai gražiai pristatei PVL, tačiau dar iki to dar buvo galima daugiau pasiaiškinti situaciją, daugiau pakalbėti kaip ji išbūna tas sunkias dienas, daugiau pasiaiškinti ar kas žino apie tokią situaciją šeimoje. Pokalbyje vaikas labai daug kartojo, kad jaučia baimę. Norėjosi, kad dar daugiau pakalbėtumėt apie tai, normalizuotum tuos jausmu, padrąsintum, nes vaikas jautė baimę ne tik dėl tėvų, bet ir baimę kreiptis pagalbos: „džiaugiuosi, kad mums paskambinai ir daliniesi apie patiriamus sunkumus šeimoje. Tai yra labai drąsu, nes ne kiekvienas išdrįstą kalbėti".