Pokalbį vedei nuosekliai, neskubėdama, gilinaisi į vaiko jausmus ("Kaip jautiesi?", "Kaip anksčiau dėl to jauteisi?"). Puikiai sureagavai į vaiko norą pasipasakoti, pasidžiaugdama jo skambučiu ("Džiugu, kad paskambinai"). Tyrinėjai situaciją ir skatinai vaiką atsiverti ("Kaip norėtum, kad būtų?"; "Kokiose situacijose jauteisi gerai?"), taikliai atspindėjai ("Girdžiu, kad norėtum turėti draugų ir aptarti tau rūpimus klausimus"). Visgi pokalbiuose, kur vaikas nepasitiki savimi, dažnai kartoja tą pačią frazę (pvz., "jaučiuosi nenormali"), vertėtų daugiau į tai sureaguoti – atspindėti, natūralizuoti šiuos vaiko jausmus. Kelis kartus nuskambėjo "kodėl" bei uždari "ar" klausimai – stenkis vengti šių formuluočių. Pokalbio pabaigoje labai gražiai apibendrinai, sureaguodama ne tik į vaiko sunkumą, bet ir įvardindama aptartus teigiamus aspektus ("Labai tave suprantu, kad trūksta draugų, bet smagu, kad yra vietų, kur jautiesi gerai"). Tikrai puiki pradžia, sėkmės kitose supervizijose!