Deimante, koks empatiškas ir dėmesingas pokalbis su vaiku, kuris jaudinasi dėl vėžio. Tyrinėjai jausmus, analizavai situaciją, įvardinai ir natūralizavai, kad baimę tokioje situacijoje jausti yra natūralu ir tai patvirtinai net keletą kartų. Tačiau kolegės išsakyta pastaba dėl tempo – buvo tikslinga. Iš tikrųjų pokalbyje šiek tiek jautėsi nuskubėjimas, ypač pradžioje, kai kur vaikui dar nebaigus sakinio – pasigirsdavo Tavo klausimas. Tačiau tai tikrai nėra kritinė klaida, tik verta įsidėmėti. Pati įvardijai, kad trūko jausmų nagrinėjimo, tačiau iš šono klausant tikrai buvo pakankamai to ir vaikas turėjo erdvės išsisakyti savo jausmus (ką jis ir darė, girdėjome ir įvardintą baimės jausmą ir padrąsinimo stoką iš aplinkos). Tad bendrai – pokalbis buvo sklandus, lengvai kontroliavai struktūrą ir svarbiausia – išgirdai vaiko transliuojamą užklausą. Norisi padrąsinti labiau „paglostyti“ save ir priimti ne tik tobulintinus aspektus, bet ir pagirimo žodžius. Esi šaunuolė, taip ir toliau! 