Pokalbio pradžioje gražiai skatinai vaiką pasipasakoti ("Papasakok plačiau, kas atsitiko?"). Jautėsi, kad tau nuoširdžiai rūpi vaikas, jo išgyvenami sunkumai. Reagavai į vaiko nuotaikas ("tavo balse jaučiu liūdesį"; "iš balso girdžiu, kad nudžiugai, kai pasakojai apie kartu su mama leidžiamą laiką"), natūralizavai jausmus ("natūralu, kad jautiesi atstumta"). Ateityje skatinčiau labiau įsiklausyti į paties vaiko įvardijamus jausmus, bandyti "užčiuopti" jo sunkumą bei nebijoti kartu su vaiku tame sunkume pabūti, patyrinėti jausmus, neskubant guosti ("po kelių mėnesių bus kitaip") ar siūlyti sprendimų. Sprendimų dalyje svarbu kviesti vaiką kartu apsvarstyti galimus veiksmus, todėl pasiūlymus ("gal galėtum daugiau įsitraukti, kartu prausti <...>") vertėtų keisti panašios formuluotės klausimais: "kaip manai, galbūt būtų verta pabandyti praleisti daugiau laiko su broliu?"). Bendrai vertinant, su pirmuoju pokalbiu susitvarkei tikrai šauniai, tad linkiu sėkmės ir kitose supervizijose!