Buvo gera išgirsti tavo pokalbį, pripildytą empatijos, rūpesčio, ramaus buvimo, jausmų ir noro apsaugoti. Primenu, kad į savižudybę reaguojame iš karto, klausiame kaip ir kada? Susitariam dėl saugumo su vaiku empatiškai, bet direktyviai. Puiku, kad kelis kartus įvardinai, jog savižudybė nėra išeitis, šie žodžiai dar geriau pasieks vaiką, jei mintį pateiksi per plaikymą ir supratimą, kad tikrai būna sunkių, juodų etapų, kuriems reikia laiko. Norėjosi kiek daugiau netekties temos struktūros ir analizės. O jausmus moki atspindėti, natūralizuoti, dar pamėgink daugiau tyrinėti: iš ko kyla tas blogumas? Kada jis sustiprėja? Koks tas jausmas? Kaip keičiasi per laiką? Kaip su juo išbūna? Sėkmės!