Puiku, kad stengeisi išlaikyti pauzes, vis pasitikrinti, kaip vaikas jaučiasi, ir pokalbis vystėsi gana natūraliai. Naudojai nemažai atspindėjimų, uždavinėjai atvirus klausimus. Siūlyčiau vietoje žodžių „tikrai niekam nesakysiu“, sakyti, kad „viskas liks tarp tavęs ir VL“. Tokioje temoje ypač svarbu ištyrinėti situaciją ir su ja kilusius/kylančius jausmus, nesiimti skubotai konstatuoti priklausomybės, ypač, kai situacija mažai ištyrinėta. Tai padeda ne tik vaikui išsikalbėti ir susivokti, bet ir konsultantui susidaryti aiškesnį vaizdą, kad galėtų padėti vaikui prieiti iki jam tinkamų sprendimų. Pvz., kaip viskas prasidėjo, kaip jis dabar gyvena, kaip pasijuto, kai tėtis pirmą kartą sudavė, palaikyti, nes tai, tikėtina, buvo itin skausminga patirtis, ir pan. Dar siūlyčiau ne klausti, ar vaikas žino apie PVL, bet labiau pristatyti ją ir pagrįsti, kodėl jos pagalbą siūlai, pvz., „iš to, ką man pasakoji (apibendrinti), suprantu, kad tau reikia konkretesnės pagalbos, tai...“ ir pan. Sėkmės!