Pokalbis buvo labai šiltas ir jautrus, buvo galima justi, kad tau rūpi vaiko patiriami sunkumai. Labai gražiai pradėjai pokalbį, jo metu naudojai daug atspindėjimų. Labai gerai, kad pastebėjai, jog vaikui liga dar nėra diagnozuota, o tik įtariama. Tačiau vėliau pokalbyje kažkodėl vaikui pasiūlei kartu pagalvoti kaip būtų galima jam padėti ir pradėjai ieškoti galimų sprendimų. Čia dar galėjai plačiau patyrinėti situaciją, pasiaiškinti, ką pats vaikas žino apie ligą, kaip jis galvoja viskas toliau vyks ir pan. Taip pat stenkis nesiūlyti kaip vaikui reikėtų elgtis ar formuluoti, klausimus/teiginius, kurie patys iš savęs suponuotų, kaip vaikas turėtų elgtis (“Tikrai sau padėsi, kai eisi į mokyklą”), nes dabar susidarė įspūdis, kad vienintelis būdas vaikui sau padėti tik vėl sugrįžti į mokyklą. Pokalbio metu taip pat jautėsi tavo pastangos tyrinėti vaiko jausmus ir juos natūralizuoti.