Gražiai pradėjai pokalbį, skatinai vaiką pasakoti, kas atsitiko. Jautėsi, kad atidžiai įsiklausai į vaiką, jau pradžioje tinkamai atspindėjai jo jausmą („girdžiu, kad esi nuliūdusi“), o ir visame pokalbyje stengeisi parodyti supratimą, empatiją, natūralizavai jo jauseną („žinoma, ne visada lengva išreikšti pyktį“; „suprantu, kad norisi būti savarankiškai“; „įsivaizduoju, kad jautiesi užmiršta“). Ateityje, sakydama „įsivaizduoju“, stenkis sureaguoti ne taip užtikrintai, o, pvz., „įsivaizduoju, kad gali jaustis užmiršta“, „įsivaizduoju, gali būti tikrai nelengva“. Buvo graži pokalbio struktūra, neskubėjai, taikliais klausimais tyrinėjai jausmus („kaip jauteisi, kai ji pirmą kartą nesureagavo į žinutę“; „kaip tu dabar jautiesi dėl to“; „kaip jautiesi pokalbio metu“), taip pat ir aiškinaisi situaciją. Puiku, kad pasidžiaugei, jog vaikas paskambino. Einant prie sprendimų būtų padėjęs klausimas apie tai, kaip anksčiau viskas vykdavo, kai susipykavo su drauge. Tikrai puikus startas, sėkmės!
