Pokalbyje jautėsi tavo rūpestis, empatija. Gražiai tyrinėjai vaiko jausmus, situaciją, moki pabūti su pašnekovo jausmais, suteikti erdvės išsikalbėti. Pokalbis galėtų būti gilesnis, jei ne tik klausinėtum, bet ir daugiau naudotum atspindėjimų, apibendrinimų – taip vaikas galėtų pasijausti labiau išklausytas, suprastas (pvz., „sakai, kad norėtum gyventi su tėčiu, bet bijai tai pasakyti, nes supyks mama“), natūralizavimų („natūralu taip jaustis, kai tavęs negirdi“). Puikiai ir laiku sureagavai į užuominą apie savižudybę, stengeisi išsiaiškinti planą ir užtikrinti vaiko saugumą, tyrinėjai mintis apie savižudybę ir nedelsei iškviesti 112. Tačiau pokalbyje pritrūko ambivalencijos užčiuopimo („sakai, kad nori nušokti nuo tilto ir kad tau nereikia pagalbos, bet kartu skambini į VL, tai reiškia, kad nori, jog tau padėtų“), atsispindėjimo, kad vaikas nori mirti tik kad kažką įrodytų tėvams. Taip pat siūlyčiau vengti nepamatuotų, „nuvertinančių“ pažadų („viskas laikui bėgant išsispręs“). Sėkmės!