Džiugu, kad pokalbyje naudoji tikrai nemažai taiklių atspindėjimų, tai padeda pašnekovui žinoti, kad yra klausomas ir girdimas. Panašu, kad jau turi įgūdį užduoti atvirus, leidžiančius išsikalbėti klausimus. Pokalbis būtų empatiškesnis, jei būtum parodžiusi daugiau palaikymo, pastiprinimo, pvz., „nutarti mesti rūkyti po dviejų metų rūkymo gali būti nemažas iššūkis“. Taip pat pasigedau gilesnio vaikino situacijos ir jausmų tyrinėjimo (pvz., „dėl ko nutarei mesti rūkyti?“, „o kaip namie išbūni, kai negali rūkyti?“, „kaip jauteisi, kai visą savaitę nerūkei?“, „kokie buvo jausmai, kai vėl užsirūkei?“, „sakai, kad ant tavęs tėvai rėkia. O kokiose situacijose jie rėkia? Kaip tada jautiesi?“, „ką dar su draugais veikiate be rūkymo?“ ir pan.). Kartais, kai vaikas vis kartoja kokį nors klausimą, pvz., „kaip man mesti rūkyti?“, galima patyrinėti, kokius jis būdus žino, ką jau bandė, kas palaiko motyvaciją – tai gali padėti kartu aptarti alternatyvas, ieškoti galimų sprendimų. Sėkmės tau!