Pokalbis tikrai buvo labai stiprus, pasijautė, jog stengiesi būti su vaiku čia ir dabar, eini kartu su juo, niekur neskubėjai, naudojai daug atspindėjimų ir analizavai jausmus. Vienu momentu jau atsirado noras, kad papasakotum vaikui apie PVL. Tai galėjai padaryti eidama per pastiprinimą, kad kovojant su patyčiomis būtina suaugusiųjų pagalba ir tada jau užsiminti apie PVL- ją labiau naudoti, kaip vaiko padrąsinimą, kad yra dar vienas įrankis ir taip sumažinti vaiko jaučiamą beviltiškumą, nes jau girdėjosi, kad vaikas tikrai jaučiasi praradęs viltį. Visada galima dar daugiau situacijos analizės: kaip reaguoja aplink esantys vaikai/mokytojai, kai iš jos tyčiojasi, ar yra kas nesityčioja, ją užstoja ir pan. Bet iš esmės pokalbis tikrai geras.  